![](https://blogger.googleusercontent.com/img/a/AVvXsEjRTjvoxFzp6hALw2kTq7BjQD1aM24JMRNvR8KWJy8UpMJpfLomvtIrH45ntN1pRSHMWL87pn_CW7KhURdLuwayx18ou5AlmXG8Ayg_ngaYvRml0eUNAg5Fqo75HG097KlrZwOFdVVITA9CAujz2NR_4O68WGKck6DgITZQPFKhEHxgv0u-xMz36Tf_kb0=w300-h400) |
L'ombra, de Josep Piqué Iserte, Ca 1992 Barreta de ferro i acer, 42x42x6 cm. Foto: Fundació Piqué Art
|
De lluny i amb claror mediterrània, diríem que són dues
persones que remen en una direcció, amb el mestral de cara. Ens preguntem
si és possible tanta conjunció en un tàndem de matèria diferent. Mentre ens hi anem acostant, no els traiem els ulls de
sobre fins que de mirar-les hem passat a
veure-les. En són només una i la seva ombra. Àtoms de la mateixa molècula. Substància desdoblada que avança.
***
Música: Milonga I, de Josep Piqué Iserte
En la darrera etapa escultòrica de Josep Piqué Iserte (Montbrió de Camp 1913-2012) la barreta d’acer li dona noves possibilitats i li permet depurar les formes i els volums a la mínima expressió sense perdre dinamisme aeri i imprimint el segell personal de modernitat.